|
Iz novih knjiga
Krunoslav Šetka
JAZZ ROMAN
![Krunoslav Šetka - Jazz roman](../../images/kp/kp01/k-setka-jazz-roman.jpg)
("HKD Napredak", Sarajevo, 2009)
…Onaj uvaženi suvremeni turist, što preferira kulturni turizam i što je dao
onakvu briljantnu izjavu za hrvatski turistički časopis Homo Touristicus,
obišao je cijeli svijet. Ime mu je Peter Jürgen, Nijemac, oženjen Mirom iz
Mjesta blizu granice. Po zanimanju je sveučilišni profesor na Sveučilištu
Johannes Gutenberg u Mainzu. Mira je u Njemačku otišla s trideset i jednom
godinom, početkom Domovinskog rata. Po zanimanju pravnica; strani jezik –
ruski; i nakon dvije godine, normalno, njemački. Sjedili su na jednoj od
onih udobnih klupa Španjolskog trga. Mira je tumačila Peteru pojedinosti
događanja u tom gradu i okolici. Petera je najviše zanimao kulturološki
aspekt tog podneblja, jer je za njega kultura imala presudni značaj za
objašnjavanje nekih posljedica, kao što je to za Freuda bila seksualnost.
Peter je uživao u klimi tog podneblja. – Eto, već jedan razlog više što se
nismo pokajali ovdje provesti ova dva tjedna odmora, Mira. Sunce je
probijalo zimski omotač. Herr Peter nije u Mainzu navikao na ovaku blagu
zimu. Godilo mu je sunce; grijalo mu obraze, i noge mu nisu mrzle, ni
snijega nema, suho sve, sunce nastavlja grijati njegovo tijelo, a on mu se
nevino prepušta. – Schatzy, nemoj mi se rastopiti na klupi, vidim kako ti
godi sunce. Nije ništa odgovorio. Zadigao je malo glavu kao kod brijača i
pustio suncu da ga puni energijom. Primijetio je ispod sunčanih naočala neku
osobu koja se kretala direktno prema njima. Motrio ju je, neupadljivo,
očekujući kad će negdje skrenuti. Nigdje skrenula nije. Sjela je direktno na
njihovu klupu. Peter se iznenađen i prepadnut još malo pomjerio prema Miri
do kraja klupe. – Niste pitali je li slobodno – reče slabim hrvatskim? Osoba
ga je pogledala prepoznatljivim mostarskim pogledom: polusmrknutog
nategnutog lica, poluotvorenih usta i zategnutih više u jednu stranu; na toj
istoj strani gdje se evolucijom zatezala i žila na vratu koja prouzroči
takvo jedno trenutno krivljenje usta. Pogled – ponižavajući i arogantni.
Odmjerio ih je eksperimentalno par puta od vrha do dna kao da promatra neka
niže vrijedna bića i progovorio prepoznatljivim mostarskim govorom, teškim
toliko da riječi počnu izlaziti već negdje iz utrobe, u crijevima, (usta
služe samo za kamuflažu), naprežući se – rastezljivo: „Čuj, je li
slobodno!“ pitao se taj prototip mostarskijeg Mostarca, kao da se čudi
otkud tom čovjeku, što je sjedio sa ženom na klupi, hrabrost da njemu,
Mostarcu, uputi jedno takvo pitanje. Stresao malo prstima kao prašinu po
majici pa im se okrenuo, obraćajući se Herr Jürgenu: „Ja sam Mostarac,
burazeru! Da ja pitam nekoga u mom gradu, je li slobodno!? Smiješno!“
Još se neko vrijeme zgražao nad gospodinom profesorom i gospođom Mirom, dok
su se ovi zgroženi ustajali i napuštali to mjesto. Nena ih je, doduše,
upozoravala na takve situacije. Profesor je doživio kulturološki šok. Koliko
god ih je u svojoj dugogodišnjoj karijeri, po raznim dijelovima svijeta,
doživljavao, uvijek iznova bi mu bilo neprijatno. Trebalo mu je neko
vrijeme da tome da objašnjivu notu. Nije razumio što znači riječ „burazer“
pa mu je Mirjana prevela. Objasnila mu je da je to riječ kojom oni mijenjaju
riječ brat.
Značenje tih riječi, a ima ih više koje oni koriste kao prepoznatljive
riječi mostarskog diskursa, može biti drugačije od osnovnog značenja
riječi. Korištenje tog iskrivljenog govora, za urođene Mostarce predstavlja
jedan od glavnih identifikacijskih elemenata njihove kulture. Urođeni
Mostarci kad šetaju gradom, toliko se rašire (napušu), da zauzmu čitav grad.
Ostali šetači (neurođeni Mostarci) moraju skupljeni prolaziti kroz „uska
vrata grada“. Nadalje, svaki grad ima svoj ulični jezik. No problem Mostara
je u tome što, kad se govori i književnim jezikom, misli se još uvijek
uličnim. Tad je osjetio kako nekad magla i smog, kiša i snijeg, mogu davati
više topline od sunca. Herr Jürgen je počeo vjerovati svakoj riječi
izrečenoj protiv tih ljudi u koje do tada nije vjerovao. – Malograđani su
homogena skupina ljudi koji se međusobno razlikuju jedino po stupnju
ograničenosti. – Opasna je malograđanska svijest za razvoj čovječanstva.
Nije opasna seljačka, kako to tvrde, npr., Mostarci. Seljaci se bave svojim
seljačkim poslovima opskrbljivajući čovječanstvo hranom. Malograđani,
nasuprot tome, bave se građanskim poslovima, zakivajući čovječanstvo u
plitke predrasudnostereo- tipne kalupe iz kojih ono teži eksplodirati. Svi se
čvrsto drže svojih nepisanopropisanih pravila ponašanja, jednoobrazne
svijesti mišljenja i djelovanja, nanoseći tako neizrecivu štetu čovječanstvu
njihovim proizvođenjem niže vrijednih ljudi. Najgore od svega je to što još
uvijek postoje i cijela društva koja se razvijaju na malograđanskim
kriterijima življenja, pisao je Peter svoj znanstveni rad na temu
„Kulturološko-sociološki aspekti razvoja čovječanstva na početku novog
milenija“. Što se tiče nesređenih odnosa izbjeglica iz rata i mještana
Mostara, pisao je: „To se događa u sredinama koje ni same nisu imale
zadovoljavajući nivo kulture prije dolaska tih izbjeglica, odnosno nemaju
dovoljno razvijenu kulturu da bi mogli asimilirati izbjeglice, pa tako
produkti asimilacije budu ignorancija, cinizam, ponižavanje, izbjegavanje,
separacija, te mržnja i netrpeljivost. Okolina utječe na čovjeka. U takvim
sredinama, ili ćete prihvatiti stroga i ograničena pravila provincije, ili
ćete pobjeći odatle. Kad jednom potpuno pripadnete takvom načinu življenja i
razmišljanja, teško vam se poslije prilagoditi na promjene. Zbog toga
tipični Mostarci i ne mogu živjeti nigdje drugo nego u Mostaru.“
No, Peter se divio ljepoti folklora tih krajeva. Znao je cijeniti tradiciju
i kulturu.
Na putu do semafora prema hotelu, još onako zbunjene, počeli su ih
salijetati romska djeca. Ništa nisu govorila; pružala ruke, zapriječila im
prolaz, jedno pa drugo, pa opet tako, ima ih još; ne daju im proći, naporni
su, dosadni, uporni, bezobrazni. To im je gospodin profesor i govorio. –
Agresivno prosjačenje je zabranjeno. Sjedite na jednom mjestu ako mislite
nešto dobiti. Nije to na njih ostavilo nikakvog utjecaja. Bolje bi razumjeli
riječi koje su navikli slušati po semaforima: marš u pičku materinu, gubi
se dok te nisam premlatio i sl. Preostale dane svog odmora bračni par
Jürgen je proveo u Pragu.
* * *
Stanislav Majstorović bio je u zatvoru
još za vrijeme studija. Stanovao je tada u nekom apartmanu. Bio je u
srednjem od tri apartmana koja su se iznajmljivala. Kad bi se normalnom
jačinom glasa razgovaralo u susjednom apartmanu, u dotičnom apartmanu se to
čulo. S malo većom koncentracijom moglo se i razumjeti o čemu se govori,
ako se ne bi govorilo potpuno tiho. U razigranom veselom govoru i smijankama
već bi postajalo preglasno. U lijevom apartmanu od njega, gledajući kutom od
ulaznih vrata, većinom su se smjenjivali studenti u svom boravku tu. Dok je
onaj desni apartman bio kao rezerviran za vansezonske radnike, trgovačke
putnike, konobare i sl. Ali i za „divlje brakove“, kako je to jedne prilike
nazvala gazdarica tih apartmana. – Lijepo sam joj dala na znanje da ja neću
da mi se više tuda skupljaju „divlji brakovi“. Pitala sam je, da li je sama?
Odgovorila je: „Da“. I plaća samo za jednu osobu. A taj joj je ljubavnik tu
skoro svaki dan. Večer prije, negdje oko 22 sata, Stanislav je spremao
ispit koji mu je trebao biti za tri dana. Prvo je, onako blago, čuo tupo
lupkanje u susjednom apartmanu. Inače, drugim danima, kad bi mu radila TV,
nije ništa čuo. Dalo se čuti, primijetiti, no nije bilo do te mjere da
preraste u smetnju. Nakon par minuta, to se tupo ritmično udaranje o zid,
sada, ne dalo primijetiti, već nije dalo izbjeći; bilo je provokativno,
nervirajuće, neprestano. Stao je s učenjem da razmisli što da radi. Scena je
počela prerastati u horor. Intenzivno tupo udaranje kreveta o zid i njegovo
škripanje počelo je biti praćeno ispuštanjem ženskog stenjanja, piskutavog,
izrazito velike intonacije, koje je sličilo malo na plač, malo na težak
fizički rad, malo na izvježbanje glasnica pred koncert, malo na početke
učenja nekog jezika, i konačno, malo na umiranje osobe pogođene metkom.
Stanislavu se u tom momentu pobudio urođeni nagon za ubijanjem; opstankom
vrste; životinjski nagon, koji ga vodi, upozorava, da suparnika, mužjaka, u
susjednoj prostoriji treba likvidirati kako bi mogao nastaviti mirno s
učenjem. Nagon mu govori da treba likvidirati i ženku (što kriči kao svinja
kad se kolje). Treba je zaklati do kraja da više nikad glasa ne ispusti. I
da mu više nikada ne priredi takvu nepodnošljivu patnju za Homo Sapiensa
(žednog krvi). Lupao je uzaludno po zidu da prestanu. Ovi se nisu
obazirali. Dolazio im je čak i do vrata, prozora, kucao, sve uzalud. Kao da
su to namjerno njemu radili. Sve se to odigravalo jako brzo. U milijarditim
dijelovima vremena iskazanom sve u roku od nekih dvadesetak minuta, sve se
to dogodilo: i probanja puštanja glazbe da ne čuje, i učenja naglas i
probanja ignoriranja, i hvatanja jedinog noža kojeg je imao u apartmanu.
Nakon nevjerojatno divljačkog lupanja, koje je prijetilo razvaljivanju
vrata, ovi su konačno otvorili, prekriveni samo kupaćim mantilima. Ubodi
noža su bili automatski, brzi, sinkronizirani, skladni i urođeni. Stvarano
evolucijom preko dva milijuna godina zubi su mijenjani drugim vrstama
oružja. No takva je snaga ranjene zvijeri, da su liječnici poslije
izbrojali, sve ukupno, sedam uboda nožem u jedno i drugo, usprkos njihovom
postmodernom otporu. U hrvačkom kaosu po tom njihovom apartmanu, za kratko
vrijeme njegovog djelovanja, ostao je apartman devastiran. Gazdarica je
uspjela vidjeti posljednja dva uboda njegove borbe. Bila je privučena
urnebesnom galamom i lupanjem koje su tu stvorilo. Bila je sama pa se bojala
direktno prići. Muž joj je bio s prijateljima na piću, a djeca koja su bila
već legla, također su se od grmljavine apartmana probudila. Gazdarica je,
vidjevši dio tog kovitlanja, ostala zaprepaštena. Stanislav je bio jedan od
najboljih i najmirnijih stanara koje je do tada imala. Postala je
preplašena. Bijeli kupaći ogrtači poprimili su crvene mrlje, nekog
neuravnoteženo špricanog dizajna. Takav je dizajn bio prepoznatljiv i po
njihovim nagim tijelima. Zvijer je u svojim bjesomučnim zahvatima nožem, s
oštricom veličine noktarice, bila konačno iscrpljena, i sva zadihana se
okrenula gazdarici prema vratima. Ona je stajala kao skamenjena, ne
shvaćajući. Njih su dvoje sada ispuštali glasove kao ranjenici, glasove u
kojima nije bilo ni malo erotike, glasove za preživljavanjem. Gazdarica ih
je odvezla u Hitnu pomoć. Tu su ih previli i zašili rane. Prethodno su
odstranili sve što je nepotrebno (odjeću, kako bi mogli nesmetano obraditi
rane), tako da su njih dvoje bili postmoderni predstavnici Adama i Eve.
Stanislav je za to vrijeme već spremao svoje stvari iseliti. Bio je osuđen
na izdržavanje kazne u zatvoru. Nakon dva mjeseca je pušten i prebačen na
psihijatrijsku njegu. Tijekom navedene borbe u ekstazi bijesa, grčevitim
stiskanjem noža i ubadanjem i razbijanjem tko zna kamo i kako, Stanislavu je
umalo bio otpiljen mali prst desne šake. Doktori psihijatri su poslije
uputili prosvjednu notu nadležnim organima. Trebao je odmah biti poslan k
njima. Zatvor je samo pogoršao njegovu dijagnozu. Doktori su Stanislava
proučavali drukčije nego ostale pacijente. Imao je neočekivane inteligentne
napade govora. U takvim momentima su ga liječnici morali pažljivo slušati,
inače bi onda on počeo rušiti sve oko sebe. Jedino pažljivo slušanje od
strane kompetentnih osoba ga je smirivalo. Uspostavljanje dijagnoze je bilo
u tijeku. Radilo se o mješavini više simptoma odjendanput. – Škripanje
kreveta: jednolično ritmično, zatupljujuće, smrtno ozbiljno – to bi
otprilike stalno ponavljao na bilo koje postavljeno pitanje. Poslije bi
nastavio sam bez da ga itko išta pita: to nije pucketanje vatre (drva) u
kaminu, i čaj u dvoje. To je gladijatorska borba do svršavanja. Gladijatori
pobjede jednom, drugi put izgube glavu. Voditi ljubav znači izbjegavati
druge da te čuju i vide. A jebati se znači ne obazirati se ni na koga. U ovu
teoriju uklopio se još jedan međuoblik Karl Ana – jebanje s obzirom.
To je ona situacija u nevinom dječjem slučaju kod Nikole i Sonje. U takvom
slučaju, samim tim što je to prvi put, javlja se neki oblik
neidentificirane ljubavi. I ostaje uvijek neka tajna veza između to dvoje
ljudi. Ako taj odnos ne spada u incest. Oni su odrasli u svojoj, na
usporediv način, kao što Romi odrastu u svojoj sferi postojanja.
nazad
|