|
O knjigama
Bojan Bogdanović
AUTONOMIJA – POETSKA SAMOSEKCIJA
(Željko Grahovac: Bol, boja božje milosti : knjiga poezije.
"Zalihica",
Sarajevo, 2008)
...Pred opasnošću, holoturija se cijepa nadvoje:
jedno sebe ponudi svijetu da ga proždere,
a drugo sebe sačuva i njim pobjegne.
V. Šimborska
![Željko Grahovac: Bol, boja božje milosti](../../images/kp/kp01/bol_boja_bozje_mladosti.jpg) |
Riječ je o neobičnoj poetskoj tvorevini, građenoj po sopstvenim (donekle
hermetičnim) estetskim zakonitostima, što je čini autonomnom pa zato i
odmaknutom od aktuelne književno-teorijske prakse. Organska struktura ove
poezije namjerno je zaogrnuta velom hermetičnosti, koji autor stvara
upotrebom ezoterijskog broja 19, na kome je sazdano i najnevjerovatnije
djelo sakralne provenijencije, Muslimanska sveta knjiga. U prevashodno
ličnoj estetskoj koncepciji, pjesnik pribjegava rijetko viđenoj, ali stoga
ništa manje funkcionalnoj sintezi semantičkog i ritmičko-melodijskog, a na
uštrb tematskog, koje je ovom malom zavjerom praktično izbačeno. Sve je
ritam i virtuozno manipulisanje sintaksom. Larpurlartizam eliminiše svaku
mogućnost socijalnog i psihološkog realiteta, a time i "banalnost" empatije
običnog čitaoca. "Kuća" i prostor u njoj, i ispred nje, su samo za
posvećene:
... nek ne dođe niko, do prijatelj drag, običnog čitaoca – neka nosi vrag!
Svoje pjesničko poslanje autor pronalazi u projekciji moguće perspektive,
čije je ishodište u njemu samome, a koju pokušava razoriti podmetanjem
bombe matematičkog determinizma, na kome je zasnovan postojeći svijet –
religija, gdje za maštu mnogo mjesta nema. Kao što u korijenu svake promjene
leži revolucija, dakle nasilje, na matrici – pretekstu (vrlo vješto, ali
snažno poetski intoniranom) pjesnik izvjesnim "reverzibilnim" postupkom,
pokušava vratiti Duh u bocu. Boca je, naravno, virtuelna a Duh htonski, što
stvara antinomiju ali i njeno ukidanje, te po logici stvari, Simone Vej, –
nestaje one vječno "nerješive protivrječnosti između božanske intervencije
i univerzalne nužnosti".
U ovom, kao i svakom drugom "sumnjivom" slučaju, ostaje movens, za poeziju
životvorno kretanje, te "holoturija", uprkos Gurdžanijevom prijekom
pogledu, uspijeva premostiti ponor koji je dijeli nadvoje, da bi na drugoj
obali dosegla ljepotu čije porijeklo je, i ne znajući, nosila u sebi.
Vrhunskom artificijelnošću pjesnik baca rukavicu samom Platonu,
poništavajući njegovu ontološku razliku između uzora i slike (mimezis).
Odraz poezije u vlastitom ogledalu ne donosi nikakav novi smisao, nego samo
transcendira sliku – model. Autor je sada potpuno Gadamerov, onaj koji
pravi, potvrđujući da "riječ ima neograničenu moć i idealnu perfekciju a da
pjesništvo i nema drugog smisla osim postojanja samog po sebi".
Negdje u slijepim uglovima iracionalnog tinja sumnja u opravdanost
ekvilibristike, koja je evidentno uspjela nadvisiti emociju, te je u ovom
slučaju prilično uputno sjetiti se Lesingovog dociranja, kojim je čak i od
slikara tražio "da smanje umakanje kista u razum".
Ali, ni pretjerana ekvilibristika kojom autor krmari preko kanonskih
kaskada, ne spriječava biće pjesme da se ispolji paralelno sa umijećem
metrike. Kao posljedica, javlja se povremena jezička usiljenost, što opet
nužno iziskuje naknadno brušenje – poetizovanje teksta, pa su to ona
rijetka mjesta gdje nakratko bude narušena ravnoteža pjesničkog i
instrumentalnog.
Iako mimo očekivanja u ovako matematski planiranoj konstrukciji, veoma su
česta lijepa eufonijska sazvučja:
Dim užadima veže dan
Sjemena javke nabraja, Izdužena ruka plamena Ramena dotiče se jedva Drhtajem pod zatrpan...
* * *
Čežnja otisnu se – da bude
more. Sneno se penju lađe u meni – amfore, natočene pogledima nasmijanim, nose gramziva stoljeća...!
Svjesno ili ne, slalom između već pomenutih kaskada, pjesnika čini nevoljnim
zatočnikom sinkopiranog iskaza, te nije čudo da muzički vičnom uhu stihovi
često zamirišu na narodnu muziku Bretagnie iz 18. vijeka. Ova poezija
naprosto zrači ispod magmatski dubokih jezičkih slojeva, koji svojom
metasmislenošću, koliko zatrpavaju – još i više otkrivaju posvećenom uhu.
Životni prostor poezije danas je ionako, više nego ikad, ugrožen
neartikulisanim, sumnjivim stihovima (sic) čitavih kohorti
emocionalno-psihološki – "postmodernih" ekstroverta, što kao konji na
vršaju, vršljaju ekstremnim širinama tolerantne "slobodne forme".
Utoliko veće zadovoljstvo predstavlja baviti se ovim rijetkim sočinenijem
pred nama. Ponekad trivijalnim (istina i nužnost), cijelo vrijeme
transcedentnim (mudro i eterično), ali uvijek i obavezno i neporecivo –
prelijepim, svježim (očaravajućim svojimdrugim u ogledalu) i novim do
neprepoznatljivosti. Iako zatravljen pod čitavima leksičkim usovima, čovjek
se mora sjetiti onog slavnog "mistika radi misticizma", Emersona, pa se
zamisliti nad prirodom ove sintaksičko-šizofrene glavolomke?! Odgovor je
možda i negdje u psihodeliji "krivoj" za svjesno razbijanje slika na
fragmente, od kojih ostaju jedva signali i pritajen, jedva dah, u
iščekivanju nadljudske koncentracije alhemičara da pronađe čarobni amalgam
– ravnotežu i na jedan, nadasve mističan način, potvrdi poeziju.
Oštroumlje zna biti zli demon, nasuprot ljudskom, Sokratovom neznanju,
otjelovljenom u pozitivnom daimonionu, "unutrašnjem poetskom glasu"... Tako
rezignira najdublji mislilac Prosvjetiteljstva, J. G. Haman, poznat i kao
"otac iracionalizma". I u tom smislu, teško je umjetniku pomiriti, a ostati
potpun i nepodijeljen između dva šizofrenično prožimajuća i istovremeno
duboko antipodna sloja. Previše disciplinovana misao slabi sferu
intuitivnog. I sada je tu pitanje smisla ovakvog pisanja, ali više načelne
prirode. Pred čitaocem je postupak najsličniji automatskom zapisivanju,
psihološki uslovljenom principom samootkrivanja. Po mnogim iskustvima (pa i
mome), ovaj metod dozvoljava riječima začuđujuće mogućnosti samorealizacije.
Za ovo djelo bi se komotno dalo pretpostaviti da je dobro promišljen
teorijski projekt. Ili da je bar tako sve počelo. A onda je, vremenom, i
samom autoru postalo jasno da je teško izmaći podsvjesnom (ili nadsvjesnom)
afektivnom elementu, čime njegovo čedo, odnosno tekst, zadobija vlastitu
volju.
Možda ključno pitanje, koje se samo nameće, a koje je svojevremeno postavio
i Nikola Milošević pred sličnom artificijelnom Kulom Vavilonskom, pred
djelom poznatog pjesnika, teoretičara i filozofa, jeste: "da li ispitivati
paskalovski duh finese, ili duh geometrije, ono što je u djelu osobeno,
originalno, neponovljivo, ono što čini raznolikost literature, što
predstavlja nijansu, lični doprinos... Ili pristupiti sintezi rečenog?"
Forma svake zapitanosti nad univerzalnim ima oblik edenske zmije koja
insinuira odgovor, sadržan već u samom pitanju: U materiji nukleusa novog
života – gnijezdi se smrt! Ergo, pjesnik postavlja pitanje čiji je odgovor
– on sam!
Moguća zamjerka, koju ne treba izbjeći, a odnosi se na poetsku
arhitektoniku zasnovanu na principima koji čine i samu Svetu Knjigu, jeste
razmišljanje jednog od vodećih učenjaka Islamista, od 5–11. stoljeća, Al
Džurdžanija: "Riječi su sluge (khadam) značenja, i dopustiti riječima da
nadvladaju značenje, značilo bi poremetiti prirodno stanje stvari."
Zapravo, on ide tako daleko da druge optužuje za herezu, kada izjavljuju da
se isto značenje može izraziti na dva različita načina, od kojih jedan može
biti elokventniji od drugog...
U potrazi za "poetskim kamenom mudrosti", osim jezika algoritma,
kompjuterskog genoma utkanog u pisanju Svete knjige muslimana, teško je
detektovati neku drugu "graditeljsku" inovaciju, te stoga treba odati
priznanje inventivnosti autora (pjesnika... kritičara... filozofa...?),
koji uprkos, i teoretskim i materijalnim kočnicama, uspijeva pomiriti
naizgled nespojive sintaksičko-estetske valencije riječi.
Sagledavajući zaumnim okom predstavljenu nam ekvilibristiku, decidan sud
može jedino biti decidno odbačen! Kako inače suditi ovom maestralnom
primjeru produženog sazrijevanja poetike neprimjerene našem jezičkom
prostoru?! Otuda i recepcija ovog izuzetnog djela jeste ravna nuli! Pisati
ovakvu poeziju je teško. Pisati o njoj – još teže!
Ni glasa, ni daha, između 86. godine (Prva knjiga poezije "Sveto
rastrojstvo”) i 2006, kada autor i fizički doživljava "Bol, kao boju božje
milosti” (Ova, najnovija knjiga).
U dvadesetogodišnjem interregnumu, "Dahom i sluhom” (Antologija Hrvatske
poezije) spoznao je kako njemu i Poeziji "Ponestaje prostora” (Panorama
najnovijeg BiH pjesništva). Čitav jedan život između dvije knjige poezije
(možda i dvije poetike?) ispunjen tomovima književnokritičkih studija,
recenzija, kritika, eseja...
nazad
|