|
O knjigama
Dejan Milojević
ŠTA KRIJU TANGA GAĆICE
(Čedomir Ljubičić: Krvni pritisak i tanga gaćice,
"Intelekta", Valjevo, 2007)
![Čedomir Ljubičić: Krvni pritisak i tanga gaćice](../../images/kp/kp01/krvni-pritisak.jpg) |
Proza Čedomira Ljubičića direktno se naslanja na njegovu poeziju sa kojom je
i zakoračio u svet književnosti i objavio do sada tri zapažene zbirke pesama
pošto neretko citira samog sebe – stihovi pojedinih pesama ujedno su i
rečenice njegovih romana "Pošast u gostinskoj sobi" i "Iguanopolis". Ovaj
zanimljiv eksperiment (koji je, naravno, poznat samo onima koji su pročitali
ceo njegov dosadašnji opus) svoje uporište ima u Ničeovoj preporuci kako se
piše dobra proza: sklopiti rečenice kao stihove pesama a onda im dozvoliti
da se u poslednjem trenutku izmigolje u prozu. Ljubičić im to ponekad
dopušta a često i ne. No, ovaj postupak ne treba poistovećivati sa tzv.
poetskom prozom koja obično pati od viška sentimentalnosti, tim pre što je
njegova poezija i inače, uslovno rečeno "nesentimentalna" (što ne znači i
neosećajna jer on osećajnost postiže suptilnošću koja je, po Sioranu "tehnika ničega"). Ljubičić osećajnost vidi u širem kontekstu, kao deo
sudbine junaka a ne sudbinu samu jer oni, na njihovu nesreću i na
razumevanje autora, jesu žrtve "viška istorije", dakle nametnutih okolnosti
i u romanima on opisuje njihovu borbu sa vlastitom egzistencijom koja koren
ima u svesti da je čovek samome sebi najveći neprijatelj ali zaustaviti
misli na toj konstataciji – da ne kažemo floskuli – znači abolirati sve
ostale i sve ostalo, ne od odgovornosti – u Bibliji piše NE SUDI – nego i od
stvarnosti. Pisac shvata da virtuelni svet, svet koji uslovno rečeno ne
postoji, ne određuje naše postojanje ništa manje nego tzv. pojavna
stvarnost.
Ljubičićevi junaci sedmim čulom shvataju da je "živeti u ovom svetu a ne
zapitati se o njegovoj suštini zapravo znači parazitirati" (Ortega i Gaset).
Ovo naročito važi za likove iz njegove najnovije knjige, zbirke priča "Krvni
pritisak i tanga gaćice" kojom Ljubičić čini iskorak (čitaj kao napredak) u
odnosu na raniji literarni postupak i udaljava se od ničeovske "poetizovane
proze" koja krasi njegove romane.
Priče iz ove zbirke, ako je to nekome važno, često jesu na granici sa
pripovetkama i jedino ih, uslovno rečeno, inertnost radnje zadržava na nivou
priče. Upravo to neprestano preplitanje formi – koje postaje njegov
specijalitet – potvrđuje da je Ljubičić duboko utemeljen u tradiciji čijim
tekovinama suvereno vlada, uzima ono što mu je potrebno i, na neki način,
čini joj omaž kao npr. ibzenovskoj atmosferi ili pak heseovskoj
hiperemocionalnosti. Takva slojevitost njegovih junaka čini od njih, u
njihovoj svesti, starije od njih samih a opet, svi su oni deca po spremnosti
da se lako uzbude naizgled banalnim dešavanjima iz života i to važi koliko
za starog matematičara, mladu uspešnu ženu, bivšeg talentovanog fudbalera,
neuspešnog pesnika ili ostarelu kurvu. Niko od Ljubičićevih junaka nije
zaražen pesimizmom, ali opet još manje vulgarnim optimizmom jer, kao što
reče Sioran "optimisti se u suštini nadaju na leđima drugih". To sa njegovim
junacima nikako nije slučaj, oni preuzimaju punu odgovornost za sopstvene
izbore u životu.
Upravo ta dvostruka suptilnost – u toku misli junaka i u piščevoj rečenici
– plus široka paleta pojedinačnih sudbina, čini knjigu "Krvni pritisak i
tanga gaćice" pravom poslasticom za čitaoca koji ne traži kalambure niti u
radnji niti u rečenici (a ima ih, što ne znači da su oni presudni). Ova
zbirka traži aktivnost u čitanju, na tragu Lihtembergove misli: "pisac
metafori daje telo a čitalac dušu".
Dakle, pisac je svoje rekao, na potezu su oni koji su spremni i voljni da
zagnjure noseve među korice ove zbirke, a više od poziva za čitanjem bilo bi
pretenciozno mudrovanje. Uostalom, kao što reče Selin: "govoriti o nekoj
knjizi uvek znači nemoć", što znači da o knjizi "Krvni pritisak i tanga
gaćice" nikako ne treba suditi na osnovu onog što je o njoj ovde napisano.
Šta kriju tanga gaćice najbolje je da se uverite sami.
nazad
|