|
O knjigama
Branislav Bane Dimitrijević
PUTOVANJE POSVEĆENIKA
(Ivan Despotović, O Nataši i Nevenu : kratak roman.
"Alma", Beograd, 2009)
![Ivan Despotović, O Nataši i Nevenu](../../images/knjige/despotovic.jpg) |
Ako postoji jedna reč koja na najbolji način odslikava autora ovog romana i
njegov odnos prema književnosti, onda je to svakako – posvećenost, osobina
koja je veoma važan preduslov za uspešno obavljanje bilo kojeg posla, pa
makar to bilo i ljušćenje krompira, popravljanje šporeta ili spravljanje
produžnog maltera. Za jednog književnika, ta je osobina naprosto neophodna,
a u slučaju Ivana Despotovića i sasvim očigledna.
Sa Ivanom sam se upoznao pre nekoliko godina, preko njegovih priča koje je
objavljivao na Internetu. Između ostalog i na "Kišobranu". Priče su bile
pisane na nešto drugačiji način u odnosu na većinu ostalih autora. Kada je,
ubrzo nakon toga, Ivan dobio nagradu Fonda "Dejan Mančić" za svoju zbirku
pesama "Ništa nije tako", nisam bio nimalo iznenađen. Naprotiv, bila je to
potvrda moje slutnje da se radi o autoru koji je prvenstveno pesnik, pa tek
potom i sve ostalo. A i njegove pesme su, opet, bile drugačije od onoga što
savremena srpska scena nudi. U njima se, pored zavidne veštine zanemarenih
i već skoro zaboravljenih klasičnih formi, moglo uživati u, takođe gotovo
arhaičnom, odnosu prema čežnji, ljubavi i životu uopšte. Bile su to one iste
stvari koje su me privukle i njegovim pričama. One iste zbog koji sam ga od
početka smatrao pesnikom. Kada je svoje priče, rasute po časopisima,
sajtovima i blogovima, sjedinio koricama u zbirku pod naslovom "Bezazlene
priče", samo me je učvrstio u takvom uverenju.
Roman "O Nataši i Nevenu", objavljen premijerno u nastavcima na "Kišobranu"
(gde je naišao na dobar odziv čitalačke publike), ljubavni je roman.
Drugačiji od Ivana nisam ni očekivao. Iste one osobine koje odlikuju njegove
priče, odlikuju i ovaj roman, a to su iste one slike i poruke koje nam nudi
i njegova poezija, samo nešto drugačije uobličene. Jer, za Ivana ne postoji
važnije stvari na svetu od ljubavi, a ona za njega predstavlja prvenstveno
čežnju. Pogled, fascinaciju, zaljubljenost i na kraju čežnju. Ispunjenje te
čežnje je teška, gotovo nemoguća misija; život je surov, razumevanje između
muškarca i žene otežano, pojedinac i okolina ne uspostavljaju kontakt… Ivan,
naravno, zna da postavi strukturu romana (iz svakog njegovog dela se jasno
vidi da on poseduje ozbiljno i sistematizovano poznavanje materije, jasno
se vidi posvećenost), pa ipak, on to, svesno ili nesvesno, opet čini
drugačije. On je fokusiran na unutrašnje psihološke tokove, emocije i
razmišljanja svojih junaka. Na rađanje i razvoj čežnje i patnje. Spoljašnje
manifestacije, događaji i razgovori, kiša i sunce, tu su tek da bi povezali
dve čežnje, patnje, dva bola. A kada dođe do krupnih životnih poteza –
venčanja, rađanja, odrastanja, umiranja… autor naprosto projuri kroz njih.
Oni su za njega nebitni, tek posledica davno prošlih unutrašnjih nemira,
neminovno razrešenje onoga što je već prethodno zacrtano jednim pogrešnim
pogledom, nepažnjom, neuzvraćenim osmehom…
Ovaj nam roman, u suštini, govori ono što u svojim glavama i mi ponekad
osećamo: da je zaljubljenost lepša od ljubavi, da je čežnja slađa od svog
ostvarenja. Da je putovati lepše nego stići na cilj. I da je, u stvari,
jedina svrha cilja možda baš to – da nam omogući putovanje?
nazad
|